I slutningen af året viser alle sociale netværk dig din “årsoversigt”. Instagram er ingen undtagelse. Jeg måtte tænke over det igen forleden dag:
En forfatter, som jeg følger, delte sine ni mest succesfulde Instagram-opslag. Blandt dem var et indlæg, der gav mig en fred, som jeg ikke havde kendt før.
![](http://blog.studiumdigitale.uni-frankfurt.de/kulturkiosk/files/2022/02/photo_2022-02-23_19-00-09-993x1024.jpg)
Jay Kristoff er en forfatter, som jeg har stor respekt for, og hvis bøger jeg sluger igen og igen. Jeg troede, at han havde skrevet fra en ung alder, at han altid havde skrevet, at han altid havde vidst, at han ville være forfatter. At det ikke var tilfældet, trængte dybt ind i mit hjerte.
Jeg tog først min studentereksamen efter flere omveje. Jeg arbejdede i detailhandlen og skiftede ofte job, indtil jeg begyndte at studere. Nu er jeg i gang med mit niende semester af mine tyskstudier. “Hvorfor studere tysk?”, blev jeg ofte spurgt. “Med det studium kan man gøre alt og intet på samme tid”. Det lyder lidt knudret – og det var det også. Sikkert også fordi jeg hen ad vejen har truffet en eller to ukloge beslutninger.
Det eneste, som disse beslutninger har til fælles med min professionelle karriere, er de åbne spørgsmål, “Hvor skal jeg hen?”, “Hvad er jeg god til?”, “Hvad vil jeg gerne lave senere?”.
Tiden løber, jeg bliver ældre, og jeg ved stadig ikke, hvor min rejse vil føre mig hen, eller hvad jeg er særlig god til. Jeg har ideer og passioner, som beriger denne søgen, men i modsætning til mange andre mennesker ved jeg endnu ikke, hvad mit “kald” er, hvis der overhovedet findes et sådant.
Jeg havde for nylig en samtale med min kollega, som arbejder i boghandlen sammen med mig og i øjeblikket studerer tysk litteratur på sin kandidatuddannelse. Hun er tidligere gået den lige vej med alt: skole, studentereksamen og bachelor, men er nu ved at snuble i sit kandidatstudium. I hendes nærvær følte jeg mig ofte som en taber. Hun vidste, hvad hun ville, hvor hun skulle hen, og hun havde ingen problemer med det. Da hun fortalte mig, at det nu også var blevet svært for hende at leve op til sine egne planer og forventninger, overraskede det mig. Hun var, ligesom forfatteren, jeg nævnte før, en person, som jeg ikke ville have troet var i samme situation som mig.
Er det en dårlig ting? Hvis man ikke afslutter sin kandidatuddannelse på fire semestre som planlagt? Hvis bacheloruddannelsen tager mere end seks semestre? Er den mindre værd af den grund? Er jeg mindre værd på grund af mine ni semestre? Har vi ikke udholdenhed, eller er vi bare for følsomme, fordi vi ikke kan klare presset?
Nej.
Vi er lige så værdifulde som alle andre mennesker.
Du behøver ikke at have opnået alt som 25-årig, du behøver ikke at have dit første hus og ægtefælle, to børn, hund og kat som 30-årig. Samfundet præger os ofte med et glansbillede, som kan være giftigt.
Disse formede mønstre kan være præcis det, som nogle mennesker har brug for: En plan, strukturer og mål, som de kan holde fast i. De kan bringe lykke og glæde.
For andre kan de forventninger, der giver genlyd i dette mønster, være knusende.
For mig er det kvælende at følge samfundets idealbillede. Jeg er studerende på niende semester, gift, har ingen børn og intet hus, og alligevel er jeg ældre end 25. Jeg spekulerer på, hvad folk tænker om mig. Synes de, at jeg er en skuffelse, fordi jeg endnu ikke er på arbejdsmarkedet, i gang med min karriere og opdrager børn ved siden af?
Jeg er ofte kommet til at fordømme mig selv, fordi jeg har lyttet for meget til stemmer udefra. Alt for meget af det, som samfundet siger. Hvad der står i min studiebeskrivelse. Jeg kiggede bare på mit transcript med en tyk klump i halsen, for det nærmest råbte til mig, at jeg var en skuffelse. Jeg kan ikke engang klare at studere noget så simpelt som mit modersmål på normal tid.
Vi ved alle, at det ikke altid er godt for selvværdet at lytte til samfundets stemmer eller sociale medier. Og vi ved alle, hvor svært det er at lade være.
Det, der nu har hjulpet mig med at komme ud af disse spiraler af selvforagt, er samtaler med folk, der har det på samme måde. Mennesker, der deler deres historie, som allerede har fundet fred og værdi i deres væsen og ikke i deres præstationer.
Du er mere værd end din præstation. Du er mere værd end din karriere og mere værd end dette samfunds strukturer og forventninger.
Og det er okay, hvis du selv som 30-årig eller 40-årig eller 50-årig stadig ikke ved, hvor din vej går hen, hvad du er god til, og hvad dit hjerte banker for. Vi lever i et samfund med så mange valgmuligheder, at det kan være overvældende. Du er ikke mindre værd, bare fordi du prøver meget, fordi du prøver og fejler. Du får mere og mere erfaring med dig selv, du kommer tættere på det, du kan lide, og det, du ikke kan lide. Det vigtigste er, at du passer godt på dig selv, bremser op, når det bliver for meget, og ikke lader dig kvæle af forventninger og mønstre.
Du er ikke alene i din ubeslutsomhed. Med et studium, der kan tage længere tid end planlagt. Med dit drømmejob, dit kald, eller med at finde ud af, hvad du kan lide og ikke kan lide.
Header: (c) https://unsplash.com/jan_huber